http://www.novoucestou.cz/wp-content/up ... 1nanda.pdfŽIVOTOPIS JÓGINA
Paramhansa Jógánanda
KAPITOLA 14
ZÁŽITEK KOSMICKÉHO
VĚDOMÍ
„Jsem tu, gurudží.“ Moje zahanbená tvář hovořila za všechno.
„Půjdeme do kuchyně a najdeme si něco k jídlu.“ Šrí Juktéšvar se
choval tak přirozeně, jako by nás odloučily jenom hodiny a ne dny.
„Mistře, jistě jsem vás zklamal tím, že jsem tak najednou opustil
své zdejší povinnosti; myslel jsem, že se na mne budete hněvat.“
„Ne, samozřejmě ne. Hněv pramení jen ze zmařených tužeb. Já od
jiných nic nečekám, a tak nemohou být jejich skutky v rozporu
s mými přáními. Nepoužil bych tě pro své cíle; jsem šťasten jedině
z tvého opravdového štěstí.“
„Pane, člověk slyší o božské lásce jenom vágní slova, ale poprvé
mi vaše andělská bytost podala její konkrétní příklad. Ve světě
nepromine snadno ani otec synovi, když opustí bez varování otcovský
dům. Ale vy neprojevujete sebemenší pobouření, i když vám to
množství nedokončených úkolů, které jsem za sebou zanechal,
muselo způsobit nemalé nepohodlí.“
Podívali jsme se oba do očí toho druhého, kde se zaleskly slzy.
Zalila mě vlna štěstí; uvědomoval jsem si, že Pán v podobě mého
gurua zvyšuje slabou horoucnost mého srdce do šíře vesmírné lásky.
O několik dní později jsem vešel do mistrova prázdného
obývacího pokoje. Naplánoval jsem si meditaci, ale moje neposlušné
myšlenky tento chvályhodný záměr nesdílely. Rozletěly se jako ptáci
před lovcem.
„Mukundo!“ zazněl ze vzdáleného vnitřního balkonu hlas Šrí
Juktéšvara.
Cítil jsem se stejně vzdorovitý jako mé myšlenky. „Mistr mě
pořád vybízí, abych meditoval,“ bručel jsem si pro sebe. „Neměl by
mě rušit, když ví, proč jsem v jeho pokoji.“
Zavolal znovu; umíněně jsem mlčel. Potřetí už zazněl jeho hlas
káravě.
„Medituju, pane,“ vykřikl jsem na protest.
„Já vím, že medituješ,“ zavolal můj guru, „ale s myslí rozházenou
jako listí v bouři. Pojď sem ke mně!“
Usvědčen a zkrotlý šel jsem schlíple za ním.
126
„Ubohý chlapče, hory ti nemohly dát, co jsi chtěl.“ Guru mluvil
laskavě a konejšivě. „Ale přání tvého srdce bude splněno.“
Šrí Juktéšvar se zřídka uchyloval k hádankám. Udivilo mě to.
Lehce mě uhodil do prsou nad srdcem.
Moje tělo znehybnělo; vzduch z plic jako by mi vytáhl nějaký
obrovský magnet. Duše i mysl okamžitě pozbyly fyzických pout a
řinuly se z každého mého póru jako tekuté světlo. Tělo jsem měl jako
mrtvé, a přece jsem si byl intenzivně vědom, že jsem ještě nikdy nežil
tak plně. Můj pocit identity se už neomezoval jen na tělo, ale
zahrnoval i atomy obíhající kolem. Lidé na vzdálených ulicích jako
by se zvolna pohybovali po svém vlastním odlehlém obvodu. V šeré,
průsvitné půdě bylo vidět kořeny rostlin a stromů; sledoval jsem, jak
v nich proudí míza.
Celé okolí leželo přede mnou obnaženo. Moje normální čelné
vidění se změnilo v široký sférický rozhled vnímající současně vše.
Zátylkem jsem viděl, jak lidé chodí po ulici Rájghátu, a povšiml jsem
si, jak se líně blíží kráva. Když došla před otevřená vrata ášramu,
pozoroval jsem ji fyzickýma očima, a když je minula a zašla za
cihlovou zeď, ještě pořád jsem ji jasně viděl.
Všechny objekty v mém panoramatickém zorném poli se chvěly a
vibrovaly jako rychlá políčka filmu. Moje tělo, mistrovo, dvůr se
sloupy, nábytek a podlaha, stromy a sluneční svit – všechno se prudce
otřáslo a pak splynulo v zářivé moře; jako když se rozpustí krystalky
cukru hozené do vody, jestliže s ní zatřesete. Jednotící světlo se
střídalo se zhmotnělými formami a metamorfózy odhalovaly zákon
příčiny a následku ve tvorbě.
Oceánská radost vtrhla na klidné, nekonečné břehy mé duše. Boží
Duch, uvědomil jsem si, je nevyčerpatelné blaho; jeho tělem jsou
nesčetné tkáně světla. Nádhera vzdouvající se ve mně začala halit
města, kontinenty, zemi, sluneční a hvězdné systémy, nejasné
mlhoviny a ploucí vesmíry. Celý kosmos, jemně zářící jako noční
město při pohledu zdálky, se třpytil v nekonečnu mé bytosti. Ostré
zemské obrysy se na vzdálených okrajích poněkud rozplývaly; viděl
jsem tam měkkou záři, stále slabší. Byla nepopsatelně jemná;
planetární obrazce tvořilo hrubší světlo.
Z věčného zdroje se šířily božské paprsky až do galaxií
zkreslených nepopsatelnou aurou. Znovu a znovu jsem pozoroval, jak
se tvořivé paprsky srážejí v souhvězdí a zase se rozpouštějí v plochy
průsvitného plamene. V rytmických obrátkách přecházely miliardy
světů v průzračnou záři; oheň se měnil v oblohu.
127
Rozpoznal jsem střed nejvyššího nebe jako bod intuitivního
vnímání v mém srdci. Z mého jádra vyzařovalo světlo do všech částí
vesmírné struktury. S rtuťovitou tekutostí pulzovala ve mně blažená
amrta, nektar nesmrtelnosti. Slyšel jsem tvůrčí hlas Boha znící jako
aum,
67 vibrace vesmírného motoru.
Najednou se mi vzduch vrátil do plic. Se skoro nesnesitelným
zklamáním jsem si uvědomil, že jsem pozbyl svou nekonečnou
nesmírnost. Znovu jsem byl omezen na pokořující klec těla, nesnadno
přizpůsobitelnou Duchu. Jako marnotratný syn jsem uprchl ze svého
makrokosmického domova a uvěznil se v úzkém mikrokosmu.
Můj guru stál nehnutě přede mnou; chystal jsem se padnout k jeho
svatým nohám z vděčnosti za tento zážitek kosmického vědomí, po
němž jsem tak dlouho vášnivě toužil. Přidržel mě vestoje a řekl
klidně a prostě:
„Nesmíš se nechat příliš opájet extází. Ještě ti zbývá mnoho práce
ve světě. Pojď, zameteme balkon a pak se projdeme u Gangy.“
![Úsměv :)](./images/smilies/icon_e_smile2.gif)